Пенчо Славейков
Нягул Кавела

chitanka.info

Нягул Кавела[0]

Кавела беше обичания поет на читатели от средня ръка, които го и прославяха, не само като най-добър изразител на техните мисли, чувства и настроения, а и като изобщо най-добър поет на Острова. И тая „средня ръка“ наложи своя гнет над мисълта и съвестта и на ония, които, казват, стоели по-горе от нея. И дълги години тая „средня ръка“ гонеше единиците от тяхното място, тя, която с крина определяше цената и значението на зърната. Защото „среднята ръка“ не знае качество и значение на качеството! Но таланта на поета го спаси от опасността да потъне и се удави в плиткото. Кавела, макар и бавно, отърси от плещите си своята публика и я остави тя да се дави в плиткото, а той мина на отсрещния бряг — отдето сега се смее на тая „средня ръка“ и силата на нейното нищожество. Сега той е сам свой стопанин. И мина в списъка на ония, които „среднята ръка“ ненавижда, осъдена да не вижда.

Които го изгубиха, съжаляват, че един талантлив поет и романист[1] напусна прежните си позиции и казват, че на новата позиция той не бил тъй сигур, едно: защото от старите навици не може окончателно да се отърве, и друго: защото, при опитите да стъпи твърдо на новата позиция, капризничи и се впуща во своеобразности. Това, последнето, е само едно обещание за в бъдаще, но хората гледат настоящето и не са доволни. Освен това те казват, че компаса много трепкал и не спирал да го видят де е… Може би Кавела не бе трябало да се дели от своите прежни читатели, да оставя вдовица една публика, която и да не чини бозна що, все пак знае да милва тъй добре! Боже мой! „Среднята ръка“, обикновената публика, чува само ругания и присмех, вижда само презрения, а и тя милее за нещо, живее в нещо и иска това нейно нещо да бъде знаено, зачитано, ценено. На Острова на Блажените, както и у нас, поетите и писателите твърде много пренебрегват онова, което не винаги е за пренебрегване — затова и тям отплащат со същото. А днес културната епоха е такава, че нейните дейци не тряба да изпущат от сметка „среднята ръка“, че няма за каква друга да се хванат. А освен това тя е най-благодарната публика по цял свят и като например у нас, ония, които не я напускат — тя им доставя удоволствие да се чувствуват и те нещо, господари на нещо, авторитети, и да мислят, че най-добрите круши за ядене тряба да са непременно гнили! От друга страна — и обикновения читател и той иска и има законно право да има своите писатели и поети, както другите имат свои, които да му изпълнят празното време с Мъртви сибирски полета, Иван Александровци, Воденичарски кукумевки и да държат Под Иго[2] разума и вниманието на подяремните животни. Во всички тези упражнения на умове, обрасли в брадавиците на евтин демократизъм, има талант, макар и минимум, и той е доста за ония, които имат вкус за такива продукти. Господ, който казват си имал грижата за всичко, дава всекиму колкото той може да понесе на гърбът или на душата си. А на хора, на които е дал багаж за станции по-далечни от Подуене — и от редакции на някое „Ново време“ — той казва: „Хайде! Не ви е тука мястото, — по-нататък, по-далеч!“ Новия Кавела — той е роден през 1876 — при всичките си лучкания е създал поне в стихове, не малко хубави неща, от които най-хубава е Как господ даде воля… една балада, от която някой немец би изкарал цял Фауст в две и три части. В малките си стихотворения и песни Кавела се впуща твърде далеч да оригиналничи, и то най-вече външно, по примера на разни европейски символисти, на които всичкия талант е в оригиналниченето, в названието на най-обикновените неща по най-необикновен начин. Тъй например по подражание на французина Saint-Pol-Roux[3], и Кавела вместо просто петел казва „акушерка на зорницата“, вместо жаба — „жива маруля“, вместо министър — „мушмула на царска трапеза“, вместо гърне — „пръстено виме“, рой гарвани — „крилати гробища“ и сума други поетически нелепици, които у нас в последне време добиха курс, пуснати на пазаря на нашата книжнина от ония рошави телета с гайди, които дремят по масите на Ерменското кафене[4]. Освен тези оригиналности Кавела капризничи и с правописа, както ще видите сами в някои от преведените му стихове, в които аз съм спазил тия капризи: той не вред признава главните букви, както и сума други неща, които ги нямало в говора: запетая, точка и запетая, двоеточие и други[5]. Кавела е бил началник на главната поща в Артаня и упражненията му да говори по телеграфа, дето законните връзки между думите са унищожени и който говори, подскача и през думи, и през мисли — като полска мишка през снопи, — види се ще е повлияло на стила и капризите му[6]. И при всички тия своеобразности и капризи заслугата на Кавела в развитието на родната поезия е голяма. Той внася в тая поезия мотиви нови за нея и често облича тия мотиви във форми оригинални и органически свързани со самите мотиви. А главно — той е жизнерадостен! Едно извънредно преимущество пред други поети на Острова на Блажените, които плачат, та се късат, най-вече дето човек би трябало да се смее презглава: пред претенциозната скръб на техния дребен, накърнен егоизъм. Наистина и той често се милва и шегува с тъгата, дори со скръбта, а понякога и с чемера[7], но… младостта, хубавата и затова егоистична младост, за да се хареса, си позволява не само такива наивности. Почакайте. Той вече се възмогва — и заяква корени в черната земя, в истинската скръб, в сестреницата на оная, с която се е милвал, и която погрешно е кръстена скръб. Младият явор[8] се кърши, но не чупи, и неговите клони ще метнат широка сянка… само не за „среднята ръка“, която иска да яде своя гивеч под сянката му — там, дето най не му е място да се ядат тюрлю-гивечи. Кавела живее сега на Капри[9], дето един негов почитател, американеца Хенри Джордж[10], му е построил дивна вила с далечен изглед на морето. Там поета сега се занимава со скулптура. В изложбата през 1907 в Париж е била изложена неговата мряморна статуя Вяра, която парижкия градски съвет откупи. Статуята представлява едно дивно женско тяло, на което главата и ръцете са отсечени. Като че ли художникът е искал да каже: дето няма глава да мисли и ръце да пипат — там е вярата! Като скулптор Кавела се намира под прекото влияние на Огюст Родена[11] и в неговата Вяра личи явно майстора на дивната Молитва и на толкова други мряморни молитви.

[0] Събирателен образ, в който — освен черти на самия Славейков — са преплетени черти на Вазов (от младите му години) и главно на Яворов. Целият кръг „Мисъл“ (вкл. Славейков) системно обвинява Вазов, че не се ръководел от „по-високи“ естетически възгледи, а пишел според вкуса на „средната публика“ („средня ръка“ в тоя очерк) — обвинение, което фактически е насочено против реализма и близостта до народния живот у Вазов. Славейков слива тая „черта“ на Вазов с Яворовия образ от първия период на творчеството му, с близостта му до народния живот и социализма (оттам — споменаването на сп. „Ново време“). В много неща и изцяло с общия си дух очеркът за Нягул Кавела се схожда с предговора на Славейков към второто издание на Яворовата сбирка „Стихотворения“ (1904 г.) — предговор, предизвикал силното неодобрение на прогресивната и демократична читателска публика и издания зарад възхвалата на отстъплението от реализма и прогресивните идеи. Същевременно тук Славейков изразява недоволството си от това, че Яворов по тоя път е отишъл много далеч и се е поддал на влиянието на символизма, иронизиран в очерка като поезия на безсмислиците. — Нягул — от Братя Миладинови; Кавела — измислено име, може би вариация на „кавал“. ↑

[1] Поет и романист — тъй като тук се има пред вид Вазов. ↑

[2] „Иван Александър“, „историческа повест из живота на Търновското царство в средата на ХІV столетие“ от Иван Вазов, 1907 г. В 1910 г., когато Славейков подготвя своята антология, току-що е излязла Вазовата пиеса (представляваща направена от него драматизация на същата повест) „Към пропаст“ — с главно действуващо лице Иван Александър, и за нейните качества се спори в литературните среди; пиесата е била написана по-рано — играна е през 1907 г. в Народния театър в София. — Под Иго — намек за Вазовия роман „Под игото“. — От полемични съображения Славейков смесва тия Вазови произведения с популярните тогава блудкави преводни романи „Мъртвите сибирски полета“ и „Воденичарската усойка“ (кукумявка). ↑

[3] Сен-Пол Ру — френски поет-символист от онова време. ↑

[4] Кафене на старата улица Търговска, срещу джамията, в София, посещавано от някои литератори; за него говори, също в ироничен смисъл, и Яворов в пиесата си „В полите на Витоша“. ↑

[5] В стремежа си „да разрушат формата“ и да оригиналничат, някои западни модернисти от онова време, като Гийом Аполинер и други, често пишат без препинателни знаци; тоя „начин“ днес е много разпространен в западната упадъчна поезия. Славейков го е спазил (като все пак е сложил няколко тирета и запетайки и накрая една точка) в стихотворението „Рожба на слънцето“ в цикъла на Кавела. ↑

[6] Намек за службата на Яворов като телеграфист. ↑

[7] Употребата на еднозначните думи „тъга“, „скръб“ и „чемер“ е направено като закачка против безсмислената употреба на думи от символисти. ↑

[8] „Младият явор се кърши“ — намек за колебанията в творческия път на Яворов. ↑

[9] На остров Капри е живял М. Горки — при него е отишел на посещение Петко Тодоров; някои от писателите от кръга „Мисъл“ са кореспондирали с Горки, в тяхната среда се е говорело за Капри — и затова е вмъкнато тук. ↑

[10] Хенри Джордж (1839–1897 г.) — североамерикански икономист, роден във Филаделфия; в книгата си „Прогрес и бедност“ проповядва общността на земята, нейната национализация. ↑

[11] Роден, Огюст (1840–1917 г.) — бележит френски скулптор. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.